Президентският указ за награждаване с ордени и медали

I.	Президентът – държавен глава

За сравнително кратката си политическа история, президентската институция се наложи като съществен фактор в политическия живот на страната. Тя се развива динамично и продължава да се утвърждава стабилно в държавното управление. Това е свързано с идеята за трайно възприемане на принципите на парламентарната република, като модел на управление в България.
Президентската институция не се включва в класическата конфигурация на разделение на властите. За разлика от президетската република държавният глава не съвместява длъжността правителствен ръководител. 
В качеството си на държавен глава президентът, по смисъла на конституционните текстове, е едноличен държавен орган, който на първо място олицетворява единството на нацията. Това е негово право и задължение. 
Правното положение на държавния глава предполага той да бъде изразител на различни обществено-политически нагласи, като се възползва от правото си да изразява политическа и обществена позиция чрез своите действия.
Президентът в условията на парламентарно управление в република България е орган на държавното управление, който черпи своята легитимност и авторитет от пряк народен избор. Той заема самостоятелно и обособено място в конституционната система на държавните органи. Основната му роля е на държавен глава – да представлява националното единство и да упражнява морално и политическо влияние върху правителството и неговите членове.
Съществуват становища, според които в България е възприета разновидност на парламентарната форма на управление, която се състои в съчетаване на прламентаризъм с президенциалистки начала. В този случай държавният глава разполага с конституционоустановен обем правомощия, които са насочени към всяка област на държавното управление, но предимно в сферата на изпълнителната власт. Той е натоварен с реално осъществяване на изпълнителната власт в сферите на националната сигурност, отбраната и външната политика. 
Държавният глава е “национален представител”. Този статус придава на неговия носител особено положение сред държавните органи. Неговите конституционни пълномощия не са номинални. За осъществяването на някои от тях той се нуждае от министерско преподписване, но тук значението на контрасигнатурата е изпълнено с различно съдържание. 
Ако при чистата парламентарна форма на управление контрасигнатурата означава, че държавният глава реално не осъществява сам своите правомощия – тоест прилага се принципът “царува, но не управлява”, то при парламентарно-президентският модел доминира разбирането, че приподписването се изразява в съгласие на правителството с президента.
Президентът притежава обем от правомощия, които са нормативно предвидени от Конституцията. Тя дава възможност чрез текущото законодателство да се предоставят на президента на републиката допълнителни прерогативи освен тези, които пряко произтичат от нея. 
 Като цяло правомощията на президента се определят като изключителни, тъй като те са предоставени именно на него поради мястото му в системата на държавните органи. Така например единствено в прерогативите на държавния глава са правомощията да помилва, да дава убежище, да налага вето, да обнародва законите и т.н.
Една част от своите прерогативи държавният глава упражнява самостоятелно, а други съвместно с правителството или негови членове. 

II.	Актовете на президента

Подобно на всеки държавен орган и президентът на републиката в изпълнение на конституционно отредените му правомощия и функции, издава актове. 
Разглеждането на президентската институция е неминуемо без разбиране за характера на актовете, които държавният глава издава при упражняване на своите правомощия, възложени му от конституцията и законите на страната. 
Актовете на държавния глава имат своята юридическа основа в Конституцията подобно на актовете издавани от други органи на държавното управление. Съгласно чл.102, ал. 2 от Конституцията на република България, държавният глава издава укази, отправя обръщения и послания. Тези актове са средство за обективиране на неговата държавническа воля и форма, в която се обличат юридическите и политическите му функции. 
Държавно-властническата воля на президента може да бъде изразена под формата на устно волеизявление. По този начин държавният глава отправя своите обръщения и послания. Това са актове с предимно политически характер. Чрез тях се упражнява въздействие върху публичната и политическата сфера.
Когато актът на президента представлява документ издаден в писмена форма, се касае за указ на държавния глава. 
Президентските укази са най-честият юридически израз на дейността на държавния глава. Те са писмени документи, в който се материализира волеизявлението на държавния глава, което той прави във връзка с упражняване на някое от своите правомощия. Те се издават винаги по конкретен повод и имат еднократно действие.
Волеизявлението, което се съдържа в акта на президента, независимо от това дали е устно или писмено, “има официален характер в смисъл, че то се прави от името на държавата и я ангажира в юридическо и в политическо отношение.”
Президентските укази съдържат множество общи юридически белези. Поначало указът може да се определи като изрично ненормативно волеизявление на президента на републиката, издадено в писмена форма, по конкретен повод и при упражняване на неговите нормативно установени правомощия, с което се пораждат, изменят или прекратяват специфични правоотношения във всички сфери на държавното управление.
Всеки един от президентските укази съдържа и специфични отлики от останалите досежно процедурата по издаването им, формата и сферата, в която те пораждат правното си действие. Така стои въпросът и при президентският указ за награждаване с ордени и медали.

III.	Указът за награждаване с ордени и медали

Награждаването с ордени и медали е право на държавния глава при всички форми на държавно управление.
В миналото институтът на награждаването с ордени е бил израз на еманципация на краля по отношение на църквата или благоволение към дадено лице и стремеж да се печелят привърженици, както и утвърждаване на феодалната йерархия. 
Съвременните ордени и отличия са израз на държавно и обществено признание. Те се дават за заслуги, за високо хуманни и морални постъпки, за приятелство, което има политическо значение, за международна вежливост. 
Награждаването с орден или медал се прави в изпълнение на изключителното правомощие на президента на Републиката по чл. 98, т. 8 от Конституцията. То е правомощие в сферата на изпълнителната власт и се упражнява съвместно с правителството.
Конституцията не предвижда възможността то да бъде делегирано на вицепрезидента.
Награждаването с орден или медал се удостоверява с указ на президента. Издаването на указа е юридическата форма, в която намира израз волеизявлението на държавния глава - да удостои с държавна награда конкретно определен правен субект – физическо лице. 
Указът на държавния глава за награждаване с ордени и медали се откроява със следните юридически белези:

1.	Указът е индивидуален акт на държавния глава
Той се издава спрямо индивидуално определен адресат. В него се материализира волеизявлението за награждавне на конкретно определено физическо лице с държавно отличие – орден или медал. С този указ се създава правоотношение между държавата от една страна и конкретно физическо лице, по силата на което за него възниква правото да носи държавно отличие. Това правоотношение не създава задължение за адресата на указа.

2.	Указът за награждаване е юридически акт
Той е израз на осъществяването на прерогатива осигурена на конституционно равнище. Указът съдържа волеизявление, което е насочено към настъпването на правна промяна. Тя се изразява в непосредственото пораждане на правни последици в правната сфера на конкретно физическо лице – адресат на указа.

3.	Указът за награждаване не е властнически акт
Указът, е акт на централен орган на държавното управление. Определянето му като властнически е оправдано само дотолкова, доколкото правомощието да награждава е във “властта” на държавния глава. Правоотношението, което се създава между него и адресата на неговия акт не е правоотношение на власт и подчинение. Немислимо е неговото обезпечаване с принудителната сила на държавата спрямо награденото лице.

4.	Указът е едностранен акт.
Неговото издаване не се поставя в зависимост от волята на награденото лице и не се нуждае от неговото насрещно волеизявление за приемане. Поначало указът за награждаване е облагоприятстващ акт и има за своя адресат благоприятни правни последици. 
Съгласно Закона за ордените и медалите на република България издаването на указ за награждаване се поставя в зависимост от предложение направено от определен кръг правни субекти – от председателя на Народното събрание, от Министерския съвет (въз основа на мотивирано предложение от съответния министър), от Българската академия на науките, от висшите училища, от Българския червен кръст, от творчески съюзи, сдружения и други организации с нестопанска цел, както и от инициативни комитети на граждани. Предложения за награждаване на чужди граждани се правят от министъра на външните работи, а за награждаване на български военни лица – от министъра на отбраната.
Макар и подробно, изброяването на субектите, които имат право да направят предложение за награждаване с ордени и медали не е изчерпателно. Няма юридическа пречка инициативата да изхожда и от самия държавен глава, като изразител на националния интерес и единствено компетентен да награждава с ордени и медали. Неговата лична и самостоятелна преценка в случая не следва да се поставя в зависимост от тази на посочените правни субекти. Награждаването с ордени и медали е право на президента, подобно на правото на помилване, а не негово конституционно задължение. 
Логично възниква въпросът, може ли президентът да откаже направено предложение за награждаване с орден или медал? От характера на президентската институция следва отговорът на този въпрос да бъде положителен.

5. Указът за награждаване с ордени и медали е ненормативен акт. 
Ненормативният характер на посочения указ се обосновава от факта, че този акт се издава от орган, който не притежава нормотворческа компетентност. С такава компетентност, от Конституцията на република България, са натоварени Народното събрание и онези органи на изпълнителната власт, на които е възложено издаването на подзаконови нормативни актове – Министерски съвет, министри. 
На второ място, подобно на индивидуалните административни актове, указът се издава по конкретен повод и разпростира правното си действие по отношение на индивидуално определен правен субект.
На следващо място, за да бъде нормативен, един акт на държавен орган (в случая указ на президента), той следва да съдържа правни норми. Правните норми са абстрактни правила за поведение, които са задължителни за неопределен кръг правни субекти. В конкретния случай указът на президента не притежава тези признаци.

6.	Указът няма нормативно определена форма
Въпреки това е немислимо той да не бъде издаден в писмена форма, в него да липсват елементи като наименованието на неговия автор, индивидуализиращи белези на неговия адресат, правното основание за издаването му, министерска контрасигнатура, ако е предвидена и пр. В противен случай той обективно не би могъл да породи правни последици. За разлика от индивидуалните административни актове, които при неспазване на някои от изискванията за форма са незаконосъобразни и подлежат на отмяна, то при указа на държавния глава е различно. Той не може да бъде оспорен на никакво основание, а следва да бъде издаден наново. 

7.	Указът за награждаване с ордени и медали не съдържа мотиви
По изключение Конституцията задължава президента да мотивира своя указ, с който налага отлагателно вето. В тази хипотеза мотивите са съществен елемент от формата на указа, тъй като с налагането на вето президентът взема отношение по повод определени политически въпроси. Отлагателното вето дава възможност на президента аргументирано да изрази своята позиция относно бъдещ нормативен акт, който по дефиниция ще се отрази на правната сфера на неопределен кръг правни субекти. При отлагателното вето може да се постигне промяна в първоначалния текст на оспорения закон. Често евентуалното налагане на вето може да породи политически дебат и да доведе до съществени политически последствия.
За разлика от налагането на вето, правомощието на президента да награждава с ордени и медали е пряк израз на статуса му на държавен глава. За да олицетворява единството на нацията, президентът е нужно да извършва действия, насочени към укрепване на държавността и единството на нацията в етнически, духовен и исторически аспект. Поради това с държавните награди на република България се удостояват общественици, политици, културни дейци, духовни лица и граждани, които имат особени заслуги за страната или за двустранните й отношения с други страни.

IV.	Държавните награди на Република България

Ордените и медалите са държавните награди на Република България. Според Закона за ордените и медалите на Република България те са следните:
1.	Орден “Стара планина” с лента без степени и без лента с две степени;
2.	Орден “Св. Св. Кирил и Методий” – с огърлие, първа и втора степен;
3.	Орден “За гражданска заслуга” с две степени;
4.	Орден “За военна заслуга” с една категория с мечове и три степени;
5.	Орден “Мадарски конник” с лента с българския национален трибагреник, има две степени и две категории – с и без мечове;
6.	Орден “За храброст” със синя лента, с три степени и две категории – с и без мечове.
7.	Медал “За заслуга” - има една степен.

Ордените – категория с мечове – се връчват на военни лица, без мечове – на цивилни лица. 
Награждаването с ордени и медали се извършва в съответствие със Закона за държавния протокол. На наградените лица, заедно с ордена или медала се връчват орденска и медална книжка, подпечатани с държавния печат. Наградените с ордени и медали лица се вписват в “Дневник – регистър на наградените” към Президента на Република България.
Ордените се носят при церемониялни изяви, а в по-малко тържествени случаи се носят знаците на ордените. Тяхната форма, размерът и мястото на носене се определят в зависимост от вида на конкретния орден.
За израз на уважение се смята носенето на орден от дадена чужда държава по време на мероприятие, организирано от тази държава. Чуждестранните ордени се подреждат при носене обикновено след националните, ако лицето е носител на такива.
Всеки орден има свое самостоятелно правно положение, което се състои от неговата степен спрямо други ордени, вътрешните степени и видове на ордена, както и начина на носенето му. Това са правила, които се установяват в законодателствата на всяка държава. Специалните нормативни актове определят също кога, при какви условия и сред кои национални ордени се подреждат ордените получени от чужда държава. 

1. Орден “Стара планина”

	С орден “Стара планина” се награждават български граждани - държавни глави и ръководител на правителства, министри, политици, обществени дейци, културни дейци, военни лица и представители на духовенството, които имат изключително големи заслуги към република България. С този орден се награждават и чужди граждани от посочените категории, които имат изключително големи заслуги за двустранните отношения с Република България и развитието на международното сътрудничество, укрепването на сигурността и мира между народите, както и за защита на правата и свободите на човека.
	Орден “Стара планина” е с лента и без лента. 
С орден “Стара планина” с лента се награждават държавни глави, министър-председатели, а в изключителни случаи и български граждани. Той е без степени. Носи се през рамо.
С орден “Стара планина” без лента се награждават министри, дипломати, политически и обществени дейци, дейци на културата, воени лица, представители на духовенството, както и носители на други български и чужди ордени. Той има две степени – първа и втора и две кагегории – с мечове и без мечове. Този орден се носи на шия.

2. Орден “Св. Св. Кирил и Методий”

С орден “Св. Св. Кирил и методий” се награждават български и чужди граждани, които имат значим принос за развитието на културата, изкуството, образованието и науката. Този орден има следните степени:
-	огърлие – с него се награждават лица с особено значими заслуги за развитието на културата, изкуството и науката. Носи се на шия. ;
-	първа степен – лица с големи заслуги в посочените сфери на обществения живот;
-	втора степен – дейци на образовението, културата и читалищното дело.
Орден “Св. Св Кирил и Методий” първа и втора степен се носи на гърди.

3. Орден “За гражданска заслуга”

	С орден “За гражданска заслуга” се награждават български граждани, които имат големи заслуги за развитието и укрепването на гражданското общество, за укрепване на демократичните институции и защита на човешките права и свободи, за принос и заслуги за отбраната, сигурността и обществения ред в Република България.
Орденът има све степени – първа и втора. Носи се на гърди.

	4. Орден “За военна заслуга”

	С орден “За военна заслуга” се награждават български и чужди граждани, които имат големи заслуги за развитието и укрепването на Българската армия, за участието в мироопазващи операции, за дългогодишна и безупречна служба и принос за опазване на националната сигурност и обществения ред в Република България. Орденът има една категория – с мечове и три степени:
–	първа степен – с него се награждават висши офицери, генерали и адмирали, но по изключение и граждански лица. Носи се през рамо.
–	втора степен – с него се награждават старши офицери, полковници, подполковници, граждански лица, висши държавни служители на Министерския съвет и на организациите в системата на международната ситурност, видни учени в областта на военните ауки, а по изключение и други лица с големи военни заслуги. Носи се на шия.
–	трета степен – с него се награждават старши офицери, а по изключение и младши офицери и граждански лица с военни заслуги.

5. Орден “Мадарски конник”

	С орден “Мадарски конник” се награждават чужди и български граждани за особено големи заслуги за установяването, укрепването и развитието на двустранните отношения с Република България. Това са обикновено дипломатически представители, акредитирани в Република България, български дипломатически представители, акредитирани в други страни, както и чуждестранни и български обществени дейци и военни лица.
Орденът има две степени – първа и втора, и две категории – без мечове и с мечове. Носи се на шия.

6. Орден “За храброст”

	С орден “За храброст” се награждават военни и граждански лица за проявена храброст и героизъм в полза на българското общество и държава. Този орден има три степени:
–	първа степен – с него се награждават висши офицери (генерали и адмирали) ;
–	втора степен – с него се награждават офицери; 
–	трета стпен – с него се награждават сержанти и войници
Орденът има две категории – с мечове и без мечове. Носи се на гърди.

7. Медал “За заслуга”

	С медал “За заслуга” се награждават български граждани зазаслуга в различни области на общестения живот – култура, наука, образование, отбрана инационална сигурност, здравеопазване, спорт, за укрепване и развитие на гражданското общество, за укрепване на демократичните институции и за защита на човешките права и свободи, за борба с бедствия и аварии и за опазване на околната среда, както и за проявена лична доблест. Медалът има една степен. Носи се на гърди.

V.	Последици от издаването на указа 

Издаването на указа не изчерпва фактическия състав на награждаването. Награждаването с ордени и медали е правомощие, което съгласно нормативните предписания на Конституцията и Закона за ордените и медалите на Република България, се упражнява от президента съвместно с правителството. Поради това указът подлежи на контрасигнатура от министър-председателя или от съответния министър, направил предложението, тъй като при издаването на този акт президентът действа в условията на споделена с изпълнителната власт компетентност. На практика тези укази се приподписват от министър-председателя. 
Приподписването на указа е израз на известна зависимост на президента от изпълнителната власт, тъй като без него актът не би могъл да породи правни последици. Приподписването удостоверява, че актът не е израз на произволна лична власт. При този указ министерската контрасигнатура се явява съществен елемент от неговата форма, тъй като компетентността е предоставена от Конституцията едновременно на двете институции – президентът и правителството. За да се породят желаните правни последици е необходимо към обективираното по надлежния ред волеизявление на президента да се присъедини волеизявлението на правителството, формализирано в негов акт. Двете волеизявления следва да бъдат еднакви по съдържание и насоченост. 
От друга страна отговорността за правните последици от издаването на указа се носи от приподписалия го правителствен ръководител. За издаването на указа президентът не носи отговорност, освен политическа и само ако с издаването му е извършил измяна или нарушене на конституцията, констатирани по съответния ред. Президентът е неотговорен и за всеки от неговите актове, издадени в сферата на изпълнителната власт, трябва да поеме отговорност министър-председателя или съответният ресорен министър. 
Указът влиза в сила от момента на приподписването му. От този момент той става валиден юридически акт, който подлежи на оповестяване. 
Указът за награждаване се подпечатва с държавния печат и се обнародва в Държавен вестник. Обнародването на този указ няма никакво отношение към влизането му в сила, тъй като той не е нормативен акт. Тъй като указът е публичноправен държавнически акт, неговото обнародване представлява официално оповестяване на неговото съдържание. Идеята на това оповестяване е то да достигне до знанието на максимален брой правни субекти.
Макар и публичноправни актове не всички президентски укази подлежат на обнародване. 
Съгласно закона за „Държавен вестник” указите на президента де обнародват в официалния раздел. Законът посочва кои укази не подлежат на обнародване. Това са указите, с които президентът дава и възстановява българско гражданство и освобождава и лишава от него, предоставя убежище, упражнява правото на помилване, опрощава несъбираеми държавни вземания, определя организацията и реда на дейност на службите към Президентството и назначава персонала в него.
Обнародват се онези президентски укази, които с волеизявлението съдържащо се в тях засягат неопределен брой правни субекти. Такива са указите за насрочване на избори, за обнародване на законите, за утвърждаване на промени в границите и центровете на административно-териториалните единици и др. Тези укази съдържат белези на общите административни актове.
Обнародват се и укази, които въпреки индивидуалния им характер се издават от държавния глава в качеството му на олицетворител на нацията. Награждаването с ордени и медали е израз на общонародна признателност изказана непосредствено от пряко излъчен общопредставителен орган. Именно поради тази причина указът за награждаване, макар и индивидуален по своя характер следва да се обнародва. 
След като указът за награждаване влезе в сила той става окончатален акт, който не подлежи на преразглеждане от страна на Президента на Републиката. Държавният глава не може при определени обстоятелства да отнеме държавното отличие, с което е наградил дадено лице. Това е единствено възможно в случаи, в които на награденото лице е наложено с влязла в сила присъда на наказателен съд наказание по чл. 37, ал. 1, т. 9 от Наказателния кодекс. Това е наказание което се налага само при осъждане за тежки престъпления и включва лишаване от правото ордените и отличията да се притежават и да се носят. Това наказание е без срок. Помилването е неприложимо към него, тъй като съгласно НК ордените и отличията могат да се придобият отново само по установения за това ред.

* * *

	Указът за награждаване с ордени и медали е един от най-често срещаните в ежедневната практика на държавния глава. При посочването на неговите характерни особености на публичноправен акт, се поставят множество въпроси относими и към останалите укази на държавния глава. Това е свързано с обстоятелството, че те са актове, лишени от изчерпателна нормативна уредба. Конституцията предвижда само, че те се издават от президента в изпълнение на неговите правомощия. Не съществуват юридически правила досежно тяхната форма. Няма нормативно предвидени процесуални правила за тяхното издаване и привеждане в действие. Сравнително по-обстойна е само процедурата за тяхното оспорване пред Конституционния съд. 
	Друг е въпросът доколко една бъдеща правна уредба на указите е необходима и оправдана. Може би конституционната практика ще даде отговор на многобройните предизвикателства, които възникват във връзка с опитите да се анализира правната природа на президентските укази.